Da moren min sin Alzheimer forverret seg, så jeg gjennom regningene hennes,
og fant en notisbok.
I den sto det, "Viktig. Si til Meredith at hun ikke skal..."
Og det var det. Hun fullførte ikke setningen.
"At hun ikke skal" hva da? Drikke for mye?
Klappe fremmede hunder?
Gi bort hjertet sitt?
Glemme å slå av sprederen?
Vi snakket ikke mye på den tiden.
Jeg angrer det.
Jeg skulle ønske vi gjorde det.
Jeg trodde det gikk fint med brystfjerningen?
Ja, men så dukket det opp en flekk
på bildene, ved brystveggen her.
- Det gikk ikke bra. - Kan være betydningsløst.
Eller det kan være celler som ligger igjen, og vokser.
- Maggie. - Beklager, jeg...
- Fortsett. - Vi vet ikke hva det er, egentlig,
til vi tar en nærmere sjekk. - Jeg gjør en eksisjon,
utforsker området, fjerner det jeg finner.
Vi må gjøre et inngrep,
men det er ikke så vanskelig. - I morgen?
Vi tenker neste uke.
Nei, det må være i morgen. Senest dagen etter.
Hun må bli sterkere først.
Hun er sterk. Vi kan ikke la det spre seg.
Selvfølgelig, men det er en stor operasjon.
så jeg vil gjerne... - Jeg klarer meg.
Det går bra. Jeg vil ha neste operasjon så snart som mulig.
- Hvordan gikk det? - Takk.
Gikk bra, tror jeg...
Strålingen førte til fibrose, som gjorde ting litt vrient.
Jeg hadde ventet en uke.
Jeg ville vente også.
Beklager, jeg fulgte ikke opp... greia.
Middag.
Ikke fordi jeg ikke vil. Er bare det at...
Ja da, altså...
- Det er mye som skjer. - Det er mye som skjer.
Det skjer nok... en gang.
En gang.
Best at jeg går inn.
- Bø. - Gud.
- Får du ikke sove? - Våken i hele natt.
Denne stolen er det eneste
stedet som er komfortabelt for både magen og ryggen, så...
- Hva gjør du oppe så sent? - Jeg har tre barn. Jeg sover ikke.
Morskap.
Jeg ønsket alltid flere barn.
Så Maggie kunne ha en søster eller bror.
Jeg var bekymret da hun ville flytte hit.
Hun trivdes i Boston, men...
Jeg er veldig glad for at hun fant deg.
Du sa du har mageproblemer?
Pokker.
Richard?
Hva skal du si?
- Spredning? - Det er der gallen forlater leveren,
Det forklarer smertene dine.
- Sier du at jeg har en annen svulst? - Nei, hun sier at kreftsvulsten
har spredt seg til andre deler av kroppen.
I leveren min?
- Ja. - Muligens.
Jeg vet at dette er litt mye å ta til seg...
Kanskje dere to skal ta kvelden,
så møtes vi igjen i morgen
- for å diskutere det nærmere? - Vi er her nå.
- Jeg mente bare at... - Kan vi fjerne det ved kikkhullsoperasjon?
- Hva? - Det hadde nok vært bedre
akkurat nå, ikke sant?
Da trenger vi ikke å stoppe cellegiften.
Med mindre du har en annen plan?
Vil du diskutere dette utenfor?
Nei, vi diskuterer min mors behandling.
Vi kan gjøre det med henne.
Ok, Diane, som regel med aggressive krefttyper
opererer man kun der kreftsvulsten oppsto først.
I dette tilfellet brystet.
Når kreften sprer seg etter det, vil ikke kirurgi være kurerende.
Men det kan forhindre smerter og komplikasjoner,
noe som er uunngåelig hvis spredningen fortsetter.
- Vi har andre alternativer. - Ja, da, fyll henne opp med mer cellegift.
Du var akkurat bekymret for å stoppe cellegiften.
- Bare stopp spredningen. - Du ber meg gjøre et inngrep...
Den synes så vidt på bildet.
Som ikke bare vil gi henne smerter, men risikere
- flere komplikasjoner. - Det er min mor.
Jeg ber deg tenke utenfor boksen.
Og jeg ber deg om å høre på deg selv som en kirurg,
- som burde vite bedre. - Herregud, nok er nok!
Begge to, jeg kan ikke høre meg selv tenke engang.
- Mamma, vi trenger bare... - Sier du at du ikke kan
- operere for å stoppe... - Spredningen av kreftcellene.
- Kan du gjøre det? - Jeg kan, men jeg vil ikke.
Mitt profesjonelle synspunkt er at det er en dårlig idé.
Meredith, hvis du ikke vil operere, bør du gå.
Vi finner en annen kirurg som vil.
- Nei, det er ikke... - Nei.
Maggie, dette er ikke din avgjørelse!
Meredith, kjære...
Jeg sparker deg.
Du er ikke en av legene mine lenger.
Takk for at dere kunne komme.
Jeg har funnet noe som...
Det kalles BXP, og startet ved Gillman.
De eksperimenterer med menneskelige antistoffer
for immunterapi.
- Et klinisk forsøk? - Har dette fungert?
På grunn av gode resultater ble forsøket raskt godkjent.
Og moren din møter kriteriene?
Så snart vi stopper spredningen,
vil dette være positivt for enzymene i leveren.
Meredith mener ikke operasjon er lurt.
Meredith er ikke lenger på saken.
Og nå som jeg vet om dette forsøket,
er det enda større grunn til å operere,
og jeg vil at en av dere skal gjøre det.
Du vet...
Jeg syns vi skal undersøke dette forsøket,
- og så lage en plan. - Ja.
- Høres det bra ut? - Ja. Takk.
- Tror noen dette er en god idé? - Nei.
- Ikke i det hele tatt. - Fint, da er vi enige.
Jeg finner Dianes mappe, vi henter frem
noen flere undersøkelser, og møtes igjen,
- så ser vi hva vi kan gjøre? - Jeg foretrekker å jobbe alene.
Jeg også.
Nei, folkens. Det er ikke en god idé.
Flott.
En bypassoperasjon hadde ikke fungert på grunn av spredningen.
Skal du skjære det bort?
Spredningen? Overhodet ikke.
Ingen vil.
Prøver å finne ut av hvordan vi kan senke verdiene på
leverprøvene hennes, så hun er klar for forsøket.
- Vurderer du å prøve med stent? - Det er fortsatt operasjon.
- Med tanke på tilstanden hennes... - Hvis det er gjort under huden,
- med litt bedøvelse. - Ja.
Det kan føre til en mer langvarig lindring forhåpentligvis.
Og hjelpe leveren. Jeg liker det.
Bedre enn en fullstendig bypassoperasjon.
Det er sant.
Ok, bra. Jeg var ikke her.
Hvordan er leveren, noen forandring?
Inngrepet fungerte.
Hundre prosent.
Leveren er stabil, ja.
- Så hun er kvalifisert for forsøket? - Ja.
- Hun er kvalifisert. - Virkelig?
Herregud. Det er utrolige nyheter!
Takk, dr. Bailey, for at du gjorde inngrepet!
Jeg ringer mine kontakter på Gillman. Må dra nå, tusen takk!
- Faen. - Jepp.
Ingen ville nevne at vi mener forsøket
- er en forferdelig idé? - Du må fortelle henne
- hva som skjer. - Jeg? Ikke tale om!
- Du er hennes venn. - Som holdt morens kreft hemmelig.
Du er far, gjør det du.
- Du er Dianes kirurg. - Avery også.
Kom igjen, det er takket være deg
at hun er kvalifisert for forsøket.
Et forsøk jeg ikke hadde noe tro på.
- Du er overlegen. - Hvem er styreleder?
- Det bryr du deg om nå? - Glem det! Jeg gjør det.
Hun er våken.
Vil ikke forstyrre.
Kom inn, kom inn!
Maggie gikk for å hente te.
Jeg ville ta en prat.
- Ja? - Om forsøket.
- Kommer jeg inn? - Ja da, men...
- Det er noen ting som... - Maggie kommer til å bli så glad!
Hun vil begynne med en gang, med... greia.
- Protokollen. - Protokollen.
Skal du gjennomføre det?
Jeg vil sørge for at du har skjønt tegninga.
- Forsøket er veldig voldsomt. - Det er det vi ønsker, ikke sant?
Ja, men...
Det vil føre til en påkjenning for deg som...
kommer til å være vanskelig. Ekstremt vanskelig.
Jeg vet det.
Men...
- Maggie syns det er en god idé. - Diane...
Det er en grunn til at vi ikke lar leger...
behandle familiemedlemmer.
Ønsket om å hjelpe en du er glad i, kan i verste fall...
forhindre deg i å tenke klart.
Hun ville aldri gjort noe for å gjøre meg verre.
- Hun er min datter. - Hei.
Hei.
- Hva er galt? - Ingenting.
Alt er bra, kjære.
Jeg skal la deg få hvile.
Så snakker vi i morgen.
Setter pris på det. Vi sees.
- Vær så god, Mrs. Pierce. - Ingen behov for
spesiell behandling.
Jeg er fornøyd med det andre cellegiftrommet, det vanlige.
Mamma, det er et klinisk forsøk, så de må kunne
kontrollere absolutt alt.
Romtemperaturen, kroppstemperaturen din, alt.
Jeg skulle spørre Aurora om Lee besto førerprøven.
- Hvem? - Aurora, cellegiftlegen min.
Sønnen Lee har strøket to ganger, og han skulle til tilbake i dag.
Maggie, du jobber med disse folka. Hvordan visste du ikke det?
- Hva gjør vi her? - De lager bråk.
Vi trenger at du fyller ut disse skjemaene.
- Alle sammen? - Ja.
Med slike kliniske forsøk er det...
hundrevis av måter kroppen kan reagere på.
Men sannheten er at de ikke vet det sikkert.
Det er derfor det kalles et forsøk.
Du må være forberedt... til hva som helst.
La meg gå gjennom dette med deg.
Det står her at du kan oppleve kvalme,
oppkast, dehydrering, føle deg svak,
svimmel... Trøtthet.
At du svetter om natta.
Føler deg kald.
Hudplager.
Betennelse i sår.
For mye væske i kroppen.
Kort sagt, blir det ganske ille.
Og så virkelig ille.
Og så, hvis det begynner å fungere, forhåpentligvis...
...blir du litt bedre.
Behandlingen dreper henne raskere enn selve kreften.
- Det er det Diane ønsker. - Det er det Maggie ønsker.
Mamma?
- Hvorfor hviler du ikke? - Våknet for lenge siden, følte meg topp.
Så jeg så på nyhetene, vasket litt klær.
Det var litt rotete i hyllene, så jeg reorganiserte litt.
Mamma, du trengte ikke gjøre det.
Jeg gjorde det. Og du sto opp til rett tid.
- Det er tid for lasagne. - Lasagne?
- Du skal lage lasagne for meg. - Å, mamma, jeg kan ikke...
Det er din greie. Jeg aner ikke hvordan.
Du må lære deg det.
Nei. Slutt.
Jeg vil ikke at du overleverer ting. Det er ikke...
- Jeg liker ikke det. - Det er ikke derfor.
Bare det at jeg ikke trenger å gjøre sånt lenger.
Jeg er i en viss alder, og fortjener å sette meg ned,
og la deg lage mat for meg.
- Mamma. - Du vil ikke like det
når jeg er borte og du savner lasagnen min.
Inviter vennene dine. Det blir moro.
Ok. Jeg må bare... ta meg en dusj.
- Nei! Ta melet. - Vi gjør det nå?
Ok, flott.
- Hei! Hvorfor er alle her samtidig? - Hei!
Vi kjørte sammen. Det var moro.
- Webber kjørte oss. - Vi har vin.
Hun fikk meg til å lage nudlene fra bunnen av.
Man kan jo kjøpe det i poser også.
- Vent litt, var du to år gammel? - To år gammel!
Og når jeg sier at hun leste, mener jeg virkelig leste.
Hun lyttet ikke ut ordene engang.
- Ok, mamma. - Og du lærte henne ikke det?
Ingen kunne gjøre det. Barnet mitt var et geni.
- Med hjernen hun har. - Ok, takk, mamma.
- Jeg har deg å takke for det. - Er ikke så sikker på det.
Og din mor Ellis. Jeg vil gjerne takke henne.
Jeg er her, i hennes hus. Det er det riktige å gjøre.
Det er hyggelig, men du trenger ikke gjøre det.
Men jeg vil det. Hvor er hun gravlagt?
- Et sted hun var glad i... - Vi helte asken hennes
- i vasken i operasjonssal 2. - Ved vannet.
- Herregud! - Det var yndlingsrommet hennes,
og det virker som det riktige å gjøre akkurat da.
Vi er grusomme mennesker.
Jeg elsker det!
Å, nei.
Det går bra.
- Jeg hørte om det. Sår i spiserøret? - Ja.
Forhåpentligvis trenger jeg ikke åpne opp brystkassen.
- Hva gjør du? - Gastroskopi.
Dette er for nært for deg. Ta deg av Maggie.
La meg gjøre dette for deg.
Ikke lat som du gjør dette for meg.
Du har gjort det meget klart at mitt ve og vel
- ligger lavest på prioritetslista. - Jeg prøver bare å hjelpe.
Om jeg trengte hjelp, hadde du vært den siste jeg ringte.
- Måtte du åpne brystkassen? - Ja.
Å unngå operasjon var ikke et alternativ her, Maggie.
Nei, du har rett. Takk.
Skal vi begynne med sondeernæring?
Vi er ikke helt der enda.
Hun får intravenøs ernæring, men jeg er bekymret for blodforgiftning,
så hun får bredspektret antibiotika.
Hun får smertestillende fremdeles.
Vi holder henne komfortabel.
Trenger du noe hjemmefra? Skal vi hente noe?
Hun må på beina så snart som mulig.
Hun kan miste sin sjanse til å være med i forsøket.
Maggie...
Jeg overtar de neste 24 timene.
Ok? Så tar vi det derfra.
Maggie?
Jeg vil helst at du ikke prøver å overtale meg akkurat nå.
Denne protokollen gjør Diane så syk
- at hun fikk sår i spiserøret. - Det var sikkert på grunn av kreften.
Men du vil at hun skal fortsette med det.
Fordi min mor vil leve.
Og dette forsøket kan gi henne en sjanse.
Hun ville det. Hun kunne ha sagt nei.
Hvordan kan hun si nei når datteren hennes, som er kirurg,
står der og presser henne?
Forsøket har gitt positive resultater.
Hun må bare komme seg gjennom behandlingen.
Hun vil ikke klare det!
Hun er allerede døende. Og nå lider hun på grunn av det.
Jeg gjør noe i hvert fall.
Jeg gir ikke opp i hvert fall.
Vi gjør ikke annet enn å skade henne.
Du forstår ikke! Du er ikke i stand til det.
Meredith, jeg elsker moren min nok til å ikke si "faen heller",
og helle henne ut i vasken.
Hva trenger du? Kan jeg gjøre noe?
- Hvor er Maggie? - Diane...
Du trenger ikke å gjøre dette.
Ikke hvis du ikke vil.
Jeg ble født i et toroms skur med utedo. Seks brødre.
Ikke så mye mat, eller kjærlighet, eller noe som helst.
Å komme seg ut derfra var...
Når sosialarbeideren la lille Maggie i mine armer,
og jeg så ned på henne...
Maggie... Det er universet som som gir meg en gave.
Hun er... en glad person.
Hun er... blid.
Maggie er sjelden, hun er spesiell.
Dette vil gi henne mørke.
Hvordan kan jeg gjøre det mot den mest
spesielle personen i verden?
Når jeg dør...
må hun vite at hun gjorde alt hun kunne.
Diane, det har hun gjort.
Maggie har gjort alt hun kan gjøre.
Jeg kan ikke gi opp. Kan ikke gjøre det mot henne.
Hun takler det. Du ser det kanskje ikke
fordi du har kjent henne siden hun var liten.
Jeg har ikke det, men jeg kjenner kvinnen du oppdro.
Og den kvinnen er smart...
og sterk som jern.
Spesielt for de hun er glad i.
Nå...
Vel...
Nå ser jeg hvor hun har det fra.
Jeg vil ikke dø.
Hei.
Jeg skal ringe et par professorer,
fra Boston. Husker du dr. Luckett?
- Han er spesialist i radioaktiv... - Maggie!
Ikke gi opp nå. Du kan ikke...
Vi kan kjempe oss gjennom dette. Jeg vil hjelpe deg.
Vennen... sitt ned og la meg snakke med deg.
- Går det bra? - Nei.
- Vil du sette deg ned? - Nei.
Jeg skulle ønske pappa var her.
Maggie.
- Meredith skjønner det ikke. - Hun er bare bekymret for deg.
Jeg har så vidt begynt!
Moren min var syk i flere måneder uten at jeg visste det.
Måneder!
Jeg føler at jeg gikk ut av huset med ovnen på.
For så å komme tilbake til et hus fullstendig
i flammer.
Og ingen vil slippe meg inn.
Uansett hva jeg gjør, kommer jeg meg ikke inn.
Jeg kan ikke redde noe!
Jeg kunne ha stoppet det om jeg visste det.
Så jeg kan ikke gi opp. Ikke nå.
Hva gjør du?
Kom hit.
Takk.
Hun kommer til å dø...
Jeg er ikke klar for det.
Jeg er ikke klar.
Man er aldri klar.
Man bare gjør det.
Hør på henne.
Snakk om det hun vil snakke om.
Ta opp stemmen hennes i hodet. Husk alt.
Bare sitt der.
- Orgasmer. - Nei.
- Det er ikke et skittent ord. - Nei, nei.
Jeg dør.
- Jeg må dele min visdom. - Denne visdommen? Nå?
Du har tid. Trenger ikke gjøre det nå.
- Jeg har hatt orgasmer. - Så bra.
Det har du rett til.
Ikke la noen fortelle deg noe annet.
Og dette er viktig, minst en gang om dagen.
Noen ganger liker jeg å vente
- til rett før sengetid, men... - Å gud, nei. Slutt, mamma.
Du er for intens.
- Ha det litt moro. - Jeg har det moro, jeg. Hvilken farge?
- Den mørke. - Ok.
Ringte du angående øyevippene mine?
Du vet jeg vil dø med øyevippene på.
Øyevippene er i morgen.
Bra. Du var alltid så god.
Hva mener du?
Fantastiske karakterer,
ryddig rom, og du kranglet aldri.
Og du rotet aldri med guttene.
- Foreldre flest ville satt pris på det. - Å, det gjorde jeg.
Den gang, men nå?
Du må slippe deg litt løs.
Vær litt lat, vær litt... tøsete.
- Gjør en feil. - Jeg har en jobb.
Du kommer aldri til å se tilbake og si,
- "Jeg skulle ønske jeg var mer prippen." - Ok, mamma, du må...
være stille så jeg kan bli ferdig.
Og slutt å si det alle vil høre.
Snakk litt imot.
Det er bra for dem, og bedre for deg selv.
Spesielt hvis det er en bilselger.
- Liker du fargen? - Jeg gjør det.
- Og ikke glem... - Forseglingen, jeg vet.
Vil du ha vann?
Skal jeg fortsette?
Jeg tok med forlovelsesringen min til Seattle.
Den ligger i huset, i smykkevesken min.
Jeg vil at du skal ha den.
- Mamma... - Faren din ga den til meg.
Han ville ønsket at du fikk den. Vær så snill.
Ok.
Takk.
Jeg vil at du skal forelske deg.
Og det må være en som er verdig.
Finn en mann som elsker deg litt mer enn du elsker ham.
Eller like mye?
Nei, han må tro at han er heldig som har deg,
- og ikke omvendt. - Andre hånd.
Aldri gjør deg selv liten for noen.
Vær din egen person.
Og prøv å bruke litt leppestift.
Mamma, hvis du fortsetter slik,
har du ikke flere råd igjen i morgen.
- Neglelakken lukter. - Skal jeg åpne opp et vindu?
Det hadde vært fint.
Det sluttet å regne.
Ok, jeg skal ikke ha det for lenge oppe.
Typisk om du ble forkjøla på sykehuset.
Mamma?
Jeg vet at flyturen...
helikopteret må ha vært dyrt, så...
- Jeg sender en sjekk. - Det trengs ikke.
Dette er familie.
Takk.
Pappa, pappa.
Hei.
- Hei, hvordan har Pierce det? - Ikke bra.
Lei for det med Diane.
Hun trenger meg nå.
Hvor lenge, vet jeg ikke.
Ja, jeg vet det.
Timingen vår er bare ikke helt riktig.
Jeg tenker på mammas lapp hele tiden.
"Si at Meredith ikke skal..."
Ikke skal bry seg?
Ikke skal gi opp så lett?
Ikke bli forelsket?
Ikke skal få barn?
Ikke skal lyve?
Hun fikk meg til å lure.
På hva jeg skal gjøre.
På hva jeg ikke skal gjøre.
Pokker.
Hva?
Hun dro fra meg og visste at alt var opp til meg.
Og kun meg.
Ellis tilga meg aldri.
Hun døde uten å tilgi meg.
Jeg mistet så mye.
Så mye.
La oss ikke gjøre det mot hverandre.
Og jeg hadde heller ingen å spørre...
så jeg måtte bestemme meg for hva hun ville skrive.
"Si til Meredith at hun ikke skal være redd."
Ha det, mamma.